Testimoniatge 
Alba Sotorra. 16-03-2017
A causa de la meva feina com a realitzadora de documentals, he viatjat a Síria diverses vegades des que ha esclatat la guerra. He viscut diverses setmanes al front de guerra, a la província de Kobane, al nord de Síria, convivint amb les guerrilleres kurdes. Allà he tingut l'oportunitat de conèixer de primera mà les històries de moltes persones i soldats que estan patint la guerra. Jo mateixa he viscut la barbàrie de la guerra, he vist molta gent morta, ferida, desplaçada. He vist pobles i ciutats arrasades per un conflicte que sembla no tenir fi.
Ahir va fer 6 anys que va començar la guerra a Síria. 6 anys, més de 400.000 morts, entre 11 i 15 milions de desplaçats, dels quals 5 milions són refugiats a l'exterior, desenes de milers de presos polítics, més de 13.000 dels quals han estat penjats a les seves cel·les, milers de desapareguts...
La guerra de Síria s'ha convertit en la catàstrofe humanitària més gran des de la segona guerra mundial.
El que va començar com un alçament pacífic en contra del règim del president Bashar Al Assad va escalar ràpidament en una sagnant guerra civil en la qual s'hi han involucrat les potències internacionals i els poders regionals.
El suport militar, financer i polític cap al govern o cap a l'oposició, de forces estrangeres com l'Iran, Rússia, Aràbia Saudí, Estats Units o Turquia, ha contribuït directament a la intensificació i a la prolongació de la lluita, convertint Síria en una guerra de proxis on les diferents potències es disputen el poder. Juntament amb els grups jihadistes, que s'han estès i controlen extenses parts de territori, aquests poders han fomentat el sectarisme i l'enfrontament religiós i ètnic, contribuint a la perpetuació d'atrocitats per part de tots els bàndols.
Ara mateix Síria, un país que havia estat majoritàriament secular, és un país profundament dividit.
Des de la caiguda de l'est d'Alep el 2016, Bashar Al Assad controla les 4 ciutats principals del país. Però Al Assad no ha guanyat la guerra. Grans extensions de Síria segueixen controlades per altres grups armats. Un 15% del territori està en mans de combatents rebels i grups jihadistes. A les províncies del nord-est hi ha uns 50.000 rebels moderats i les forces kurdes, que no recolzen ni al govern ni a l'oposició, controlen la major part de la frontera amb Turquia i el nord-est del país. L'Estat Islàmic, que ha perdut molt de poder en els últims 2 anys, encara controla grans extensions al centre i al nord de Síria, inclosa la ciutat de Raqqa.
Des que ha començat la guerra, hi ha hagut diferents intents de negociació entre els diferents bàndols, com les Conferències de Pau de Ginebra i les converses de pau d'Astana a Kazakhstan. Però aquestes negociacions estan mostrant ser ineficaces perquè les agendes dels diferents bàndols sobre quina ha de ser la Síria de demà són massa dispars.
En la meva opinió, part del fracàs d'aquestes negociacions té a veure amb el fet que s'estan duent a terme sense comptar amb un element clau: la proposta política dels kurds de Síria - el Confederalisme Democràtic.
Els kurds, que es troben al nord del país i s'han convertit en la força de resistència més forta contra l'ocupació de l'Estat Islàmic, han dut a terme una revolució política en el territori que controlen. Allà hi han implantat un sistema polític nou, el Confederalisme Democràtic, que es fonamenta en tres pilars: el feminisme, la democràcia directa i la sostenibilitat ecològica. Els kurds de Síria estan convençuts que el Confederalisme Democràtic podria acabar amb els conflictes de l'Orient Mitjà.
El Confederalisme Democràtic és una proposta política que té com a objectiu l'organització d'una societat civil democràtica per a assolir la pau a Orient Mitjà sense amenaçar l'existència dels estats-nació i sense tocar els seus límits territorials, on totes les ètnies i religions hi puguin viure en pau.
La reivindicació de la llibertat i la igualtat per a les dones és un dels pilars principals del Confederalisme Democràtic, que s'organitza a partir del principi de co-presidència de totes les institucions. A Rojava, la regió kurda declarada autònoma de facto al nord de Síria, hi ha un president i una presidenta, i a cada poble i ciutat hi ha un alcalde i una alcaldessa. A més, s'han creat assemblees populars, mixtes i de dones, des d'on es prenen decisions sota el principi de la democràcia directa. En els consells de govern s'assegura la representació de totes les ètnies i religions, i tots els idiomes del país són idiomes oficials, el kurd, l'àrab, l'arameu, l'àzeri.
Els defensors del Confederalisme Democràtic creuen que la democràcia a l'Orient Mitjà no pot ser imposada per les potències estrangeres ni el sistema capitalista. Per la seva naturalesa complexa i polièdrica, la democràcia de base és, segons els kurds, l'únic apropament que pot ser tolerat pels diferents grups ètnics i religiosos de la regió.
En els meus viatges a la regió kurda de Síria he pogut comprovar com aquest sistema polític no és una utopia. S'ha posat en pràctica i, tot i les dificultats que suposa viure en guerra, està mantenint la convivència pacífica entre la comunitat kurda i les altres comunitats que viuen a Rojava. Per això crec que és molt important que es consideri la proposta dels kurds en les converses de pau a Síria, i us convido a tots a llegir-ne més.
Gràcies.