Intervenció de Marc Herold a la presentació del seu llibre: Afganistán como un espacio vacio: El perfecto estado neocolonial del siglo XXI
Dv, 26 d'octubre de 2007, 19h, Cripta de la Llibreria Central del Raval
﻿És un honor per a mi ésser avui aquí en la vostra companyia, en aquest lloc tan especial. Mai hagués dit que presentaria aquest llibre a la cripta d’una església Vagin els meus agraïments especials a la persona que ha traduït el llibre i tant ha dedicat perquè el projecte vegi la llum; a Alejandro Pozo, assegut al meu costat per presentar aquesta conferència i sobretot a la Plataforma Aturem la Guerra. Gràcies.
Em fa especialment feliç de veure la primera versió d’aquest llibre aquí, a aquesta part del món, un lloc i un poble que he admirat i conegut durant molts anys, el lloc on van ser i van morir brigadistes internacionals, allà on el bombardeig aeri de civils a Gernika es va convertir en una pàgina negra del segle XX, i el terreny sobre el qual republicans, comunistes, demòcrates i anarquistes -homes i dones- van anar per aturar el feixisme. Un cosí del meu pare, Edmond Taylor, va servir de corresponsal per al Chicago Tribune a la II República Espanyola a la fi de la dècada de 1930. D’adolescent vaig créixer familiaritzat amb noms com Irun, Jarama, Guadalajara, Brunete, Belchite, Terol, Ebre… Un dels meus llibres preferits va ser i és Homenatge a Catalunya, de George Orwell.
Sí, és un gran honor d’ésser avui aquí amb la vostra presència. Però ara enfocaré una altra guerra, una altra ocupació, una altra gran injustícia, un altre monument a la matança de gent senzilla, persones normals i corrents que dia rera dia intenten viure la seva vida. Però aquest tipus d’intervencions liderades per EEUU han augmentat la seva freqüència des del final de la II Guerra Mundial: amb 6 en la dècada de 1950, 8 en la de 1960, 11 en la dels 70, 22 en la de 1980, 66 la de 1990, i 44 en la present, fins ara.
El meu llibre documenta i analitza perquè la indigència i la guerra, igual que l’opulència i la corrupció extravagants s’han estès de bat a bat a l’Afganistan, sota el règim del Karzai i també en l’engruixada “màfia de les ONG”. Pot ser que allò més important sigui que una cultura d’impunitat impera sota el règim del Karzai. La clau és que l’Afganistan representa un espai buit i que la guerra es lliura sobretot als mitjans d’Europa i els EUA. El secretari d’Osama Bin Laden, el Dr. Ayman al-Zawahiri, va ser molt clar pel que fa això el 2005, quan va indicar que “aquest combat es lliura en el camp de batalla dels mitjans de comunicació”.  Segons sembla, l’OTAN a Afganistan està limitada per les seves habilitats mediàtiques ‘cavernícoles’. Les tropes d’ocupació de l’OTAN i EUA senzillament impedeixen l’accés a aquelles ubicacions incòmodes on han matat civils, practiquen l’administració de notícies com descric a un capítol del llibre, o arresten, eliminen o colpegen periodistes independents “no inserits” (com el bombardeig contra Al Jazira a Kabul el novembre del 2001 o el recent cas del reporter de la televisió iraniana, Faez Khorshid). Com indica l’economista Edward Herman, “ells maten periodistes, no és així?” Sí, com part d’un sistema de control informatiu que permeti l’assassinat massiu de civils.
Es diu que Karl Rove, conseller de Bush i arquitecte de la seva política, ha descrit la política surrealista nordamericana de després de l’11 de setembre del 2001 de la següent manera:
Ara som un imperi, i en actuar, creem la nostra pròpia realitat. I mentre estudieu aquesta realitat -amb prudència, sens dubte- actuarem un altre cop, tot creant altres realitats noves, que també podeu estudiar, i així és com es resoldran les coses. Som actors de la història… i vosaltres, tots vosaltres, només podreu dedicar-vos a estudiar allò que fem” 
En altres paraules, 
Heus aquí la definitiva guerra postmoderna. L’actual teatre d’operacions és el regne dels símbols i l’objectiu és la ment de les persones, la seva capacitat innata de raonar i de fer preguntes. A tota guerra moderna, la propaganda s’ha desplegat al servei de les metes militars. A aquesta guerra, les operacions militars ni tan sols són al servei de la propaganda: són la mateixa propaganda.
Deixeu-me concretar: Per què els mitjans d’aquí presenten a la ciutadania una imatge esbiaixada de l’activitat de les tropes espanyoles a la província afganesa de Badguís? Per què aquesta imatge projecta una gestió més pròpia d’un exòtic Disneyworld (una terra de somriures) o d’un paradís socialdemòcrata en comptes d’una crua realitat de letal guerra multifacètica a la qual Espanya com Alemanya tenen el seu paper en la contrainsurgència, per exemple mitjançant els PRT o Equips de Reconstrucció Provincials? Mariano Rajoy va dir “El senyor Zapatero no diu que Espanya sigui en guerra i tot el que diu és que és allà com si fos una organització benèfica”. 
El maig de 2006, els socis locals de l’organització britànica d’ajuda CARE a Badguís van ser avisats pels talibans que no serien objectiu mentre treballessin segons bases estrictament humanitàries. Però que si acceptaven finançament del PRT local, en aquest cas l’espanyol, la seva seguretat seria amenaçada.  CARE a Gran Bretanya va comunicar que sota els PRT de l’OTAN els diners assignats es farien servir en ‘protecció per la força’, finalitats propagandístiques i tasques antinarcòtiques, assenyalant que difuminar les línies que separen l’assistència civil i la militar compromet la seguretat dels cooperants. L’agost del 2006, dos treballadors de l’ONG World Vision van ser segrestats i tirotejats a Badguís. 
Com defenso al meu llibre, els PRT difuminen la línia divisòria entre soldats i cooperants. L’organització Metges Sense Fronteres, Premi Nobel de la Pau, va sortir de l’Afganistan en 2004 perquè la dependència nord-americana dels PRT posava en perill les vides dels cooperants –tot i que Metges Sense Fronteres havia operat a l’Afganistan sota els anys d’ocupació soviètica, el caos tribal i el domini taliban-. Cinc treballadors de Metges Sense Fronteres van ser assassinats en Badguís el juny del 2004. Aquesta barreja d’ajuda humanitària i guerra va ser expressada meravellosament en boca d’un oficial de l’exèrcit nordamericà de visita a un remot llogaret afganès: “Com més ens ajudin a donar amb els nois dolents, millors coses n’obtindran”.
Aquest assaig consta de sis seccions interrelacionades. Primer, descric el preludi de l’actual tragèdia afganesa, inaugurada pels bombardejos nordamericans i la posterior invasió. En segon lloc, documento com EEUU i el seu Estat client a l’Afganistan no té cap interès en l’autèntic desenvolupament socioeconòmic de l’Afganistan. La tercera secció, explora l’extensa economia invisible en la qual la majoria afganesa s’implica a una lluita diària per a la supervivència. En el quart capítol es desemmascaren les grotesques formes de pseudodesesenvolupament al Kabul del Karzai. A la cinquena part ens submergim en com s’edifica i mercadeja una il·lusòria imatge de progrés i govern marca Karzai. Concloc amb una anàlisi de l’estratègia militar dels EUA a l’Afganistan, que està adaptada per a protegir un «espai buit» amb el mínim cost, una reencarnació moderna de l’Estat tap.
Ara he de citar la introducció del llibre. 
Cinc anys després de l’atac sobre l’Afganistan guiat pels Estats Units d’Amèrica del Nord, el veritable significat de l’ocupació nordamericana es mostra tot sol. L’Afganistan representa simplement un espai que ha de mantenir-se buit. Als poders occidentals no els interessa ni comprar ni vendre a aquella nació desolada. El país no posseïx gens d’atractiu per exportar. A diferència de les colònies dels segles XIX i XX, on s’intentava desenvolupar alguna activitat econòmica (plantacions, mines, fàbriques i infraestructures) per a tenir una colònia autofinançada, a la neocolònia de l’Afganistan no es garanteixen aquests esforços. En comptes d’això, aquestes obstinacions van contra l’afany de dirigir un espai buit (o una neocolònia) amb el mínim cost. En efecte, l’Afganistan avui es reencarna a ell mateix al seu paper històric d’Estat tap (amb abillaments del segle XXI).
L’empobrida població afganesa és tan irrellevant com el desenvolupament econòmic del país. Però l’espai representat per l’Afganistan a una regió volàtil de gran significat geopolític, ha de mantenir-se lliure de tota força hostil. El país se situa al centre d’un món islàmic renaixent, limítrof amb la Xinesa que es s’aixeca (igual que l’Índia), fronterer amb repúbliques asiàtiques ex soviètiques i proper a Estats rics en petroli. Els bombardejos nordamericans que van donar començament el 7 d’octubre de 2001 van ésser motivats per dos interessos: l’oportunitat donada per l’11 de setembre del 2001 per a marxar cap a Bagdad a lloms de l’opinió pública d’Estats Units que clamava venjança; i per refermar un espai a una important plaça geopolítica del món.
Els únics centres poblats de rellevància real són un grapat d’illes (sobretot Kabul) de realitat virtual grotesca i capitalista necessitades de projectar la imatge d’un govern central existent, una imatge promoguda més endavant pels freqüents viatgets del Karzai pel món. S’han de mantenir vives les quimeres bessones d’un govern central eficaç i d’un procés de construcció nacional. Els «altres», les masses afganeses que viuen i breguen a l’economia real, inclouen multituds escurant amb creativitat les existències diàries al desgavell de la vasta economia informal. Són del tot irrellevants per a l’amo neocolonial interessat en dirigir un espai buit amb el mínim cost. A qui li fa res que un de cada dos afganesos no tingui feina? I si l’aigua neta només arriba a un de cada quatre afganesos? L’economia d’autofinançament de l’opi redueix convenientment aquest cost i creix fins a la invisibilitat.
Els mitjans per custodiar i patrullar un espai tan buit són: una particular distribució espacial de projecció militar en mans dels EUA i, cada cop més, de forces de l’OTAN: vigilància aèria permanent a gran altura; presència aèria en tres nivells d’altitud: baixa, mitjana i alta; forces terrestres de reacció ràpida posicionades amb armament pesat, situades en punts nodals clau fortament fortificats; i l’ocupació d’efectius prescindibles de sàtrapes locals. L’OTAN i els EUA han obrat com en el cas de l’ocupació soviètica de l’Afganistan, quan a partir de 1984 es va confiar cada vegada més en la força aèria.
El 2003, els EUA van pressionar l’OTAN amb èxit per a compartir la càrrega de l’ocupació. La jugada venia motivada pel repartiment de costos (financers i humans) entre molts països, reduint així l’oposició interna. En 2004, les baixes militars dels EUA representaven el 97% del total de les morts d’entre les forces d’ocupació; el 2006, la relació era de només el 51%. El soldat ocupant no nordamericà té hores d’ara un 37% més de possibilitats de caure mort a l’Afganistan que no pas el dels EUA. Tanmateix, el desig de dominar un espai buit al mínim cost s’està perdent per culpa d’una resistència taliban que ressorgeix., que ha desenvolupat les seves pròpies armes insurgents de baix cost molt efectives (per exemple, enginys explosius improvisats i atemptats suïcides) tot portant-les a un ús precís.
L’extraordinària asimetria de les forces contendents a l’Afganistan després del 11-S implicava que la lluita podia ser menys militaritzada i més informativa, desplegant tecnologies socials de poder basades en la informació (o formes de control social impulsades per la informació) sobre el poble de la victòria militar predecretada. Era essencial per al control social la necessitat de dissuadir el contacte cultural dels espectadors (els consumidors de la guerra) amb successos reals infecciosos, amb les pròpies forces de vida i mort de la història (en contrast amb la violència esterilitzada i els espectacles sanejats). La prohibició de tota instantània que retrati els efectes humans de les fines bombes de «precisió» forma part essencial del màrqueting bèl·lic, només aparellada amb la difusió infinita d’imatges que reflecteixen cada detall de la nova guerra d’alta tecnologia i sense víctimes, o allò que és el mateix, una guerra sense mort injusta. L’hegemonia informativa precedeix l’hegemonia política. En efecte, com a la Guerra del Golf, l’operació «Llibertat Duradora» va ser menys una disputa entre adversaris militaritzats -encara més quan els talibans es van barrejar amb els camps en desbandada- i més un acarament entre les elits dels mitjans de comunicació (de masses i militars) dels EUA i l’electorat d’Occident. La guerra real (experimentada allà) va ser desplaçada per la guerra virtual (consumida aquí). Com a la Guerra del Golf, per tant, un element central estava arribant al «control social mitjançant l’estupefacció col·lectiva» a través de la manufacturació d’un infinit d’espectacles consumibles, gràcies a les avançades tecnologies de les telecomunicacions de finals de segle XX. En aquest punt el meu propòsit és ressuscitar allò infecciós d’una forma meticulosa i empírica (el mal, el contacte real amb allò terrible, l’agonia, la realitat brutal del dia a dia a la vida a l’Afganistan de després de la invasió dels EUA) i dissoldre així el guió dels espectacles.
La gent corrent afganesa pateix diàriament la ferocitat i la barbàrie de l’obsessió moderna pel control, mentre que aquí la invasió i la guerra dels EUA es consumeixen com un espectacle, com una fusió d’imatge i realitat, com a la hiperrealitat baudrillardiana, a la qual la imatge ja no representa la realitat. Aquí, la guerra es consumeix com un producte electrònic, preprogramat, que es combat a la pantalla del televisor. Les notícies dels telenotícies són un engany premeditat, 
… Per entrenar tothom en la recepció incondicional del simulacre retransmès. S’ha d’abolir qualsevol intel·ligència de l’esdeveniment. El resultat és una atmosfera asfixiant d’argúcies i estupidesa. I si el poble té una lleugera consciència d’ésser immers a aquesta continència i a aquest parany mitjançant imatges, s’empassa l’engany i roman fascinat per la claredat del muntatge de guerra amb el qual estem vacunats pertot: pels ulls, pels sentits i pel discurs.
Jean Baudrillard sosté que els EUA se serveixen dels mitjans de comunicació per tal d’emmascarar el seu propi declivi militar a llarg termini.  
Les consideracions de baix cost dels EUA i l’OTAN es tradueixen directament en desenes de milers de víctimes civils afganeses. Com? Durant les fases inicials de la campanya de bormbardejos dels EUA i fins hores d’ara, els avions de guerra nordamericans han llançat poderoses bombes sobre àrees densament poblades sense cap consideració per als civils afganesos. L’eliminació de civils per part dels EUA s’excusa com si es tractés d’errors “tràgics”. Els gestors de la guerra de l’OTAN i els EUA han tret la pols al vell argument de la “intencionalitat”. Com apuntava Edward Herman,
…diuen els gestors de la guerra que aquestes morts i ferides no són deliberades, només són “col·laterals”. Per una altra banda, el tema és tractat pels mitjans de comunicació, les ONG, els nous humanitaris i altres com un mal menor que aquells casos en els quals els civils són obertament al punt de mira. Però aquest tracte diferencial és un frau, fins i tot si acceptem la sovint discutible pretensió d’involuntarietat (en ocasions reconeguda com falsa fins i tot per part dels oficials). Encara que no siguin l’objectiu explícit, si les morts civils col·laterals són altament probables i estadísticament predictibles, aquestes són clarament acceptables i intencionades. Si a 500 atacs contra llogarets afganesos suposadament dirigits a colpejar quadres d’Al Qaeda és possible que morin civils a 450 d’ells, aquestes morts són un component integral del pla i és clara la responsabilitat dels planificadors i dels executors. Com diu el catedràtic de Dret Michael Tonry, “Al Dret Penal, la intenció i el coneixement són estats mentals culpables per igual.”  
Els bombardejos aeris en nom de l’alliberament de la gent afganesa continuaran amb escassa consideració cap als civils, que per a les elits político-militars d’Occident només són invisibles a l’espai buit de l’Afganistan. Els mitjans de comunicació complaents perpetuen el mite en actuar com a taquígrafs de la realitat virtual del Pentàgon. Quan els detalls de víctimes civils es filtren tot i els esforços dels gestors de notícies dels EUA i l’OTAN, un tinent coronel de la base de Bagram ofereix el seu “sincer condol” o la promesa d’una investigació i a l’endemà tot s’ha oblidat. En tot cas, només són afganesos. Els seus són cossos dolents, no com els nostres, que són cossos bons. Però des de fa sis anys, intento exhumar aquests cadàvers d’afganesos innocents i avui el Projecte Memorial de Víctimes Afganeses, constantment actualitzat, ens explica les seves històries.
Conclusió
Mentre que pot existir algun tipus de debat sobre si l’OTAN i els EUA estan “perdent” la guerra a l’Afganistan, allò que és fora de qualsevol dubte és que ha fracassat per complet l’intent dels EUA i l’OTAN per mantenir l’Afganistan com “un espai buit” amb el mínim cost. Però, en absència d’un equivalent al míssil Stinger, la resistència afganesa d’avui pot com a molt aconseguir una situació de taules. Els soviètics no van perdre la guerra afganesa militarment, sinó més aviat per problemes interns resultants d’una llarga dècada en taules.
L’espai de l’Afganistan s’omple cada cop més d’“insurgents”, opi, criminalitat en augment, mercenaris, execucions legals, senyors de la guerra en comptes de teòcrates, treball infantil creixent, corrupció i violència imparables, una resistència revitalitzada; tot això amanit amb l’elevat cost per al contribuent de l’ocupació nordamericana en termes humans i monetaris (més de 100 milions de dòlars per dia o 48.225 euros per minut durant l’any fiscal de 2007). La perspectiva d’un esgotament de l’OTAN s’albira més a mesura que els estats membres difereixen sobre allò que cal fer a l’Afganistan. El reputat historiador de guerres modernes, Gwynne Dyer, és més enfàtic: “Afganistan – Una guerra guanyada i perduda.” Michael Scheuer, autor de l’aclamat llibre, Imperial Hubris, va dir que “a l’Afganistan la Història depassa l’optimisme”. Si som davant una història d’èxit, un es pregunta com seria un fracàs.
El meu llibre analitza la construcció d’aquest fracàs des del 2003. Per a repetir-me, en aquesta guerra, les operacions militars no estan ni tan sols al servei de la propaganda: són la propaganda mateixa. 
Deixeu-me concloure amb les paraules de dues persones: les del principal arquitecte de les intervencions nordamericanes per tot el món durant l’últim quert del segle XX, Henry Kissinger, qui va dir, com és sabut:
L’exèrcit convencional perd si no guanya, la guerrilla guanya si no perd.
I ara les paraules d’un comandant taliban entrevistat a la frontera de l’Afganistan i el Pakistan per un periodista britànic. Sens dubte, el talibà tenia al cap tant els 120.000 efectius soviètics atrapats en taules als escacs afganesos durant la dècada de 1980 i la llegendària paciència dels paixtuns. Tot mirant la impressionant icona de la modernitat, un rellotge Rolex al canell de l’anglès, va dir:
Teniu els rellotges, però nosaltres tenim el temps.
Al Qaeda també aspira a una llarga guerra. Quina utilitat tenen els “rellotges” de la Legió Espanyola al pantà afganès de la remota Badguís, allà on el temps és pre-modern i no lineal? A un lloc tan llunyà de les pantalles dels nostres televisors de plasma, allà on la guerra ja s’ha perdut? 
Moltes gràcies.